![]() |
|
Que
jo no sigui més com un ocell tot sol,
ales esteses sobre un gran riu per on davallen lentes barques de gent que riu a l'ombra baixa del tenderol, i el rai que el muntanyenc mig nu, enyoradís, mena amb fatiga cap a ciutats que estrenyen l'aigua lliure entre molls oblidats d'haver-hi comes verdes amb arbres i ramats i un cloqueret feliç. La
vida passa, i l'ull no es cansa d'abocar
|
Mi
son söo che un öxello solitäio,
co-e äe desteise sorve un sciumme grande che ghe passa de barche lente e a gente a rïe à l'ombra sciòcca de 'na tendia, ò a barcassa portâ da un montagnin desbandellòu e pin de nostargìa, con gran giammin, attraverso e çittæ che strénzan l'ægua lìbea tra di meu che s'an scordòu che gh'ëa di bricchi verdi, e i ærboi e e pëgoe e un campanin feliçe. A
vitta a passa, e l'euggio o no se stanca
|
Ara
digueu: "La ginesta floreix,
arreu als camps hi ha vermell de roselles. Amb nova falç comencem a segar el blat madur i, amb ell, les males herbes." Ah, joves llavis desclosos després de la foscor, si sabíeu com l'alba ens ha trigat, com és llarg d'esperar un alçament de llum en la tenebra! Però hem viscut per salvar-vos els mots, per retornar-vos el nom de cada cosa, perquè seguíssiu el recte camí d'accés al ple domini de la terra. Vàrem mirar ben al lluny del desert, davallàvem al fons del nostre somni. Cisternes seques esdevenen cims pujats per esglaons de lentes hores. Ara digueu: "Nosaltres escoltem les veus del vent per l'alta mar d'espigues." Ara digueu: "Ens mantindrem fidels per sempre més al servei d'aquest poble." |
Òua
ne dî: "L'ästra a l'é bella scioïa,
e i campi arrëo en rosci de papàvei. Con de neuve scorriatte noî taggiëmo o gran zà meuio e con lê l'erba gramma." À, zoeni lapri che sccioî dòppo o scùo, se solo voî savesci comme l'arba à zinzanava, e che longo giammin spëtâ un resciöo de ciæo into soturnio! Emmo visciùo pe sarvâve ste pòule, pe dâve in derrê o nomme d'ògni cösa, tanto che poei restâ in sciâ stradda giusta, ch'a pòrta a-o pin dominio de sta tæra. Emmo ammiòu ciù lonxi do deserto, scandaggiämo i prefondi nòstri seunni. Giusterne sciute s'en cangiæ inte çimme che se gh'arremba e scäe de lente öe. Òua ne dî: "Stemmo chì à sentî e voxe do vento in sce l'amâ ærta de spighi." Òua ne dî: "Fedeli çe tegniëmo pe de longo a-o servixo de ste gente." |